.:: Www.HoundDawgs.org::. .:: Newest NORDiC RETAiL!::.
Någonstans, redan för ett bra tag sen.
Ursäkta.
Ert säkerhetsbälte, tack.
Nu hade jag efter tio år... tolv år, om man inte räknar den gången...
Nu hade jag, efter tolv års frånvaro-
- och trots rädslan bestämt mig för att besöka dem.
Man har ett otal olika motiv som inte angår nån annan-
- som kan få en att ge sig av i livet och utan att se tillbaka.
Och man kan ha lika många motiv som kan få en att återvända.
Och där var jag nu alltså, efter alla dessa år-
- efter att ha beslutat att följa mina spår tillbaka.
Göra resan...
för att tillkännage min död.
Tillkänna den och för sista gången skenbarligen ge andra och mig...
illusionen att jag...
ända in i det sista...
är herre över mitt eget liv.
Vi får se hur det går.
INTE HELA VÄRLDEN?
Mamma! Toinot! Han är här!
- Fan, puckot tog en taxi. - Helvete, jag är inte klar!
- Du kunde ha gjort det innan. - Innan?!
Jag gjorde baba ganoush när du stod framför spegeln.
Lägg av. Du har snyggat till dig i timmar.
Nu räcker det, Suzanne. Man får väl göra sig fin för sin son.
Louis älskar mode och färger som ju alla bögar gör.
Därför behöver du ju inte pynta dig som en transvestit.
Jag pallar inte bråka. Han kommer när som helst.
Du ska alltid ha rätt. Vet du hur det går för såna?
- Nej. Jag bryr mig inte. - Exakt. Du bryr dig aldrig om nåt.
Taxin kostade väl en förmögenhet? Jag sa ju att jag skulle hämta dig.
Louis! Snygg frisyr. Jag ser inte så bra, men den är fin.
Taxin måste ha varit svindyr.
Jag sa ju precis det!
- Louis, du känner inte Catherine? - Nej.
- Catherine, Louis. - Hej, Catherine.
Du måste vara varm? Ge mig den där.
- Släpp in honom nu. - Hon är bara glad.
Ja, hon svansar som en hund.
Jag kommer nu, Louis! Det jävla nagellacket torkar inte.
Jag är glad att få träffa dig.
Självklart. Jag menar... jag med.
Jag är också glad.
Varför skakar ni hand? Som politiker.
- Som främlingar. - De är ju främlingar.
- Inget att haka upp sig på, Antoine. - Kyss henne nu, Louis.
Suzanne har rätt. Angenämt.
Angenämt? Varför säger du så?
- De känner inte varann. - De känner inte varann.
- Varför skriker du? Är du galen? - Aldrig? Har de aldrig...?
Nej, just det, han var ju inte där.
Du har en skruv lös.
Jag hade helt glömt bort...
Skit samma. Det är en konstig tid vi lever i.
Min älskling... Nej.
Louis. Du tycker inte om "min älskling".
- Du visste det, mamma. - Han kunde inte komma på bröllopet.
- Minns du det, Martine? - Ja, men jag hade glömt bort det.
Sen dess har det inte varit nåt tillfälle.
- Hon vill bara ha uppmärksamhet. - Tyst. Håll klaffen.
Taxin var korkat, Louis. Du vet att jag har bil och hade hämtat dig.
Men jag sa ju i går kväll att han skulle göra det.
- Och resan gick bra? - Jag sa att han skulle ta taxi.
- Jag sa det rent ut till dig. - Men, Suzanne, vem fan bryr sig?!
- Så resan har gått bra? - Ja. Men resa är för mycket sagt.
Ja, men... Kom här.
Louis är sån, Catherine. Han kysser bara sin mamma, aldrig sin bror.
- Kan du låta mig vara ifred? - Jag pratar inte med dig. Tyst.
De är hos sin mormor. Min mamma.
Självklart.
Vi visste ju inte att det var så...
Och jag kunde inte bara ta dem, för då hade hon flippat ut helt.
Men de hade blivit glada över att få träffa dig.
Som jag. Antoine och jag hade blivit glada om de hade fått träffa dig.
Det där är vår äldsta. Hon är åtta.
Alla säger att hon ser ut precis som Antoine.
Att hon är en avbild av honom.
Men det säger vi om alla barn trots att det inte är så, va?
Ja.
Okej! Äntligen är förrätterna uppdukade. Inte illa, va?
Kallskuret från Célestin och chorizo till Louis. Fortfarande en favorit?
Hon har sin fars temperament. Så envis. En blivande Antoine.
Vilken tur.
Louis, du skicka' ett brev till mig...
Skickade. Du skickade ett brev till mig och en bukett blommor.
De var så vackra.
Jag blev jätte, jätteglad. Jag blev jätteglad för dem.
Och jag...
Antoine och jag skickade ett foto på henne till dig.
Det var så löjligt. Inte löjligt, men hon rymdes i Antoines hand.
Hon var så pytteliten. - Minns du det, Antoine?
Nej, jag minns inte. Jag älskar att glömma det viktigaste i livet.
På den här bilden är likheten med Antoine...
noll. Verkligen. En stor, fet nolla.
Men vi liknar ingen när vi är så små, va?
Fast nu har hon vuxit...
Tror du inte att du börjar tråka ut honom med det där?
- Tror du? - Inte alls.
Varför det? Nej, Catherine.
Det är min grej. Jag tråkar ut alla med barnen.
Man tror att de är intressanta och så är de inte alls det.
Nej, Catherine. Jag vet inte varför han sa det.
Varför sa du det? Det var elakt och otrevligt.
Väldigt otrevligt. Var lite anständig.
Anständig? Är din klänning anständig?
Den är fan snyggare än din skitbruna jacka.
Ska du säga med allt smink i nyllet? Du ser ut som en hora.
- Sluta, barn! - Det var han som började.
Louis?
Jag är inte uttråkad. Mina gudbarn och mina systerbarn... Jag vill höra.
Bra, bra.
Har ni inte en liten pojke också som heter Louis som jag?
Jo.
- Jo, förlåt, jo. - Det gläder mig.
Jag är rörd. Det rörde mig verkligen.
Han är sex år nu. Sex. Och det är två år mellan dem.
Jag vet inte om jag ska berätta mer eller...
Börja inte skylla på mig. Om du vill prata, prata då.
Få mig inte att framstå som en översittare som tystar dig.
Du är galen, Antoine.
Berätta för honom, han är idel öra. Han lyssnar, så berätta nu.
Han älskar barn. Våra barn, allas barn.
Det är hans favoritämne. Han älskar att höra om vår avkommas utveckling.
- Så berätta för honom. - Lugna ner dig.
Okej, förlåt så mycket för det. Jag menade det inte så.
Förlåt, älskling. Berätta nu.
Nu skäms jag. Förlåt, Catherine. - Du gjorde mig väldigt obekväm.
Jag är så ledsen. Dumma Antoine förstör den goda stämningen.
Var tyst nu och låt henne prata. - Catherine, fortsätt. Strunta i det.
För er som inte gillar den röda dippen-jalapegno. "Peno"?
Den är stark. Och ketchupmajonnäs. Catherine, fortsätt nu.
Nej, men...
Han har...
Han har samma förnamn som dig. Som du.
Och det jag tycker är mest intressant är framförallt-
- att han har, om vi tittar tillbaka-
-samma förnamn som er pappa...
- Nu får vi hela kungalängden. - Okej, Antoine, då är jag tyst.
Och så kan du berätta.
Eller så sitter vi bara här och sätter ketchupmajonnäsen i halsen.
- Sätter ni min dipp i halsen? - Det jag försökte säga, Martine...
Jag skojade, vännen.
Berätta det där för Louis nu.
Han har er pappas namn.
Och jag tyckte... Nej, vi tyckte att det var bra.
Och i min familj...
så är det tradition att föräldrarnas förnamn...
eller farfaderns namn...
och namnet på den förstfödda pojken...
ska vara samma.
Louis, Laurence hälsade.
Hon frågade om påven hade dött eftersom du var här.
Hon är alltid så dum.
Antoine är så klart äldst, men-
- för mig var Antoine ett nej och Louis ett ja.
Och Antoine ville inte ha en Antoine. Han sa att det skulle betyda otur.
Och eftersom ni inte får några barn så stjäl vi ingenting från dig.
Men, jag menar, vi säger det, men så klart kan ni få det.
Allt är ju möjligt. Ni kan visst få barn.
Ni får säkert några barn. Du är ju fortfarande ung.
Hade du kallat honom Louis? Gör bara det.-Va, Antoine?
Catherine, hjälper du mig? Är ni hungriga?
- Ja, jag börjar bli det. - Jag med. Louis, vill du se mitt rum?
- Vad ska jag göra? Bara runka? - Du kan plocka fram grytorna.
Antoine? Antoine, hör du?
Ja! För helvete!
Jag minns inte så mycket om dig. Jag var liten och...
Jag har inga minnen. Jag minns det som andra har berättat.
Hur som helst, jag bara...
Jag bara pladdrar.
Det var dumt att du åkte.
Dumt. Dumt för mig och för henne.
För Antoine.
För dig också, va?
Du behöver inte svara.
Men kanske ångrade du dig? Har du saknat oss?
Förlåt mig.
Det är därför jag är här.
Delvis.
Det är lustigt, för varje gång jag fått vykort eller brev från dig-
- så intalade jag mig att ett snart måste vara på väg.
Att det var hög tid.
Det är alltid jag som tar in posten.
Och varje gång jag ser ett vykort sticka ut ur högen-
-så vänder jag upp bildsidan.
Då har jag nåt att vända på, nåt att upptäcka.
Och nåt att hoppas på.
Det är lustigt, för alla följer dig. Vi läser artiklar och allt annat.
Du kan så klart inte veta det, men vi känner alla...
Vi känner alla en slags...
beundran... för dig.
Det låter dumt, men det är en gåva. Du har en gåva.
- Skrattar du? - Ja.
Varför? Det är en gåva. Det är det det är.
Det är inte roligt. Jag ger dig en komplimang.
Du har en gåva. Du har haft tur.
Fast du låter den inte komma oss till godo.
Den är för andra. Eller kanske för ingen särskild.
Jag känner dig inte.
Och jag säger inte det för att förebrå dig.
Jag konstaterar. Jag tänker högt.
Jävlar, vad det kliar.
- Vad då? - Sminket.
Jag sminkar mig aldrig, så nu kliar det.
Jag ville bara se bra ut.
Och mammas smink är skit. Det är rött och äckligt-
-så jag köpte eget.
Du kan sätta dig.
- Det är bekvämare. - Jag står bra här.
De där är mina.
Alla... vi kallar dem "elliptiska fraser".
- Vi har kanske fel om elliptiska? - Nej.
Nej, jag vet inte. Jag förstår.
Vi har varsin samling.
Antoine.
Mamma så klart. Och hon har rätt.
Det är sant att du aldrig har glömt våra födelsedagar.
De viktiga dagarna i våra liv.
Det kommer alltid ett vykort, alltid nånting.
Hur som helst, jag vet inte.
Jag har ändå slutat klaga.
För man får sig en uppläxning om man säger att du inte är här.
"Han gör och har alltid gjort det som han måste göra."
- Säger hon det? - Klart hon gör. Skulle jag hitta på?
Men oroa dig inte.
Jag är vuxen. Det är inga problem.
Inga probs. Nej...
Inte "inga probs". Varför sa jag det?
Jag hatar det uttrycket. Det är absolut inte jag.
- Jag hatar det larviga uttrycket. - Vad är du då?
Det är komiskt att du alltid skriver på vykort.
Som om du alltid var på semester och brevbärarna fick se vad du skriver.
Det är...
Låter du alla se allt viktigt som du skriver?
Fast det du skriver är så klart inte...
Jag är löjlig, så himla löjlig. Det säger alla.
Förlåt.
Jag ville inte...
Jag är ledsen, Suzanne.
Nej, det är jag.
Förlåt.
Det är den jävla värmeböljan som gör oss alla galna.
Och det är värre här. Allt är värre här.
Jag ville flytta, men jag vet inte...
Jag bor bra här.
Jag har källaren för mig själv. Mitt rum och skräprummet.
Det är rummet bakom dig.
Där har vi stuvat in allt från det gamla huset. Mest dina grejer.
Mamma kommer säkert att fråga dig om du vill ha nåt av det.
Louis? Lyssnar du på mig?
Ja. Saker som du har betalat.
Och bilen? Betalade du för den?
Det är Antoines gamla.
- Mamma betalade för den. - Men mamma kör ju inte.
Vem tror du får köra henne överallt hela tiden?
Fast det gör mig självständig. Jag kan köra till mina kompisar.
Och jag kör mamma när hon har ärenden.
Vi är inte beroende av andra.
Vi ligger ingen till last.
Och jag tycker om de små stunderna med mamma.
Hon är rolig. Och hon är knasig också.
Nej.
Jag visste att du skulle säga nej. Det är inte din grej, va?
- Är du helt hög nu? - Nej.
Det har knappt nån effekt längre.
Det kunde göra mig gott att röka.
Normalt röker jag inte, men...
Varför är du här? Ska du presentera oss för nån?
Är du gravid?
För er. För...
Jag vet inte.
- Jag hade velat se vårt gamla hus. - Varför?
Varför vill du tillbaka till det fula stället?
Jag vet inte, för nostalgin.
- Är det till en pjäs? - Nej.
Nej.
Suzanne, Louis! Kommer ni upp?
- Sluta skrika! - Kom upp då, för helvete!
Du kan titta i skräprummet.
Med alla dina gamla grejer.
För nostalgin.
Det här påminner mig om våra söndagar.
Nej, snälla du.
- Hon kan den historien utantill. - Låt henne berätta, Antoine.
Givetvis är det pinsamt. Herrn här föredrar äventyr.
Därför åkte han till Kina efter sin examen.
- Har du varit i Kina? - Ja.
Alltså, jag jobbade och min man jobbade.
Vi jobbade båda två.
- Hej, min älskling. - Du har inte hört historien så ofta.
- Vilken då? Om söndagarna? - Du ser. Till och med Louis.
- Sluta nu, Antoine. - Louis, rött?
- Nej, alltid vitt till Louis. - Vitt vin, tack.
Det var inte vanligt, men så gjorde man i vår familj.
Därför gjorde jag det med. Det var en tradition.
- Ska jag inte hjälpa till med disken? - Nej, Catherine, det lugnar mig.
- Jag vill berätta om söndagarna! - Berätta då, så vi får det gjort.
På söndagar hade vi ledigt och då skulle vi ut på utflykt.
Jämt och ständigt.
Jämt och ständigt! Det var som en ritual.
- Vart ska du? - Ingenstans. Jag lyssnar.
Stanna här, Antoine.
Strunta i honom. Lyssna på mig. Han gör det för att reta mig.
Som sagt så skulle vi på utflykt och vi tog alltid bilen.
Deras pappa har alltid haft bil.
Och att på den tiden ha bil...
Men han jobbade och det var hans bil.
Den var gammal och ful och väsnades, men den var hans.
Varje söndagsmorgon tvättade han den. Han slet som ett djur i två timmar.
Och efter tolv, när vi hade ätit, så for vi iväg. Varje söndag.
Vi tog inte semester, men varje söndag i snö, regn...
Nej. "I blåst, regn eller snö".
Just det. "I blåst, regn eller snö."
Han hade alltid såna uttryck för alla situationer i livet.
- Jaså? - Ja.
Skojar du? Du kan det utantill. Varför berättar du samma historier?
För att man gör det i livet, Antoine. Vi minns bara de saker som vi älskar.
Jag vet att hon kan historien, men jag berättar den gärna igen.
Det är därför vi minns det. För min skull.
Om du inte vill höra, håll för öronen och gå ut-
-i stället för att irritera oss.
Vad då?
Har du aldrig hört det? Det betyder att vara skitjobbig.
Så första söndagen i maj...
Efter första söndagen efter 8 mars som ju är min födelsedag...
Eller om den 8 mars råkade vara en söndag så var det bingo.
Då sa vi att vi åkte på semester. Vi åkte i en timme, en och en halv.
Åkrar, skogar, gods, vingårdar också.
Vi stannade och åt i gräset-
- eller sov i gräset på vår gröna och röda filt.
Tonfisksallad, ris, majonnäs, hårdkokta ägg...
Antoine älskar fortfarande salladen. Han ber mig ofta göra den.
Nu surar han.
Och sen så...
Och sen på kvällen när vi var trötta efter åkturen-
- så sa vi alltid: "Vad skönt att komma hem!"
Ni kan behålla era fina resor söderut.
Era flygplatser, flygplan och uppkäftiga flygvärdinnor.
Hur som helst...
Och sen blev pojkarna äldre och...
så fick vi Suzanne.
Antoine och Louis hade sina cyklar och fick skilda intressen-
- så vi slutade med söndagsutflykterna.
För bara med Suzanne var det inte värt det.
- Givetvis är det vårt fel. - Eller mitt.
Milde tid!
Suzanne! Det är inte sant.
Lugna ner dig, mamma.
Jag står inte ut! Ska dagen gå till kassa minnen och idiotmusik?
Men det är ju vår låt, Suzanne. Vi dansar till den på aerobicsen.
- Nej, nu går vi. - Suzanne, kom och visa dem.
- Går ni på aerobics? - Sluta tjafsa om det där nu.
Jag älskar den här låten. Jag har aldrig hört den förut.
För att du lever i en annan värld. Det är en jättehit.
Jag har sökt fakta. Den handlar om Picasso som är förälskad.
Okej, jag förstod det inte helt.
- Kom nu! Kom! - Nej!
Jo, gör dagen ännu bättre. Imponera på din bror.
Låt henne vara.
Kom nu, Suzanne.
Kom nu, Suzanne! Kom nu, så visar vi dem!
Du gör helt fel.
Kom då. Visa din stackars gamla mor hur det ska göras.
Ett, två, tre.
- Det ser helt fruktansvärt ut, mamma. - Det ser ut som om du får en stroke.
Har du gjort nåt annat på träningen än att ragga på instruktören?
Ja?
Jaha, det är du. Varför står det "Okänt nummer"?
Jaha, okej.
Nej, inte än.
Jag har bara varit här i en timme. Jag kan inte bara vräka det ur mig.
Det var jobbigt med min syster.
Jag känner henne inte.
Hon är vacker.
Det är galet hur hon har åldrats. Alla har åldrats.
Det har så klart jag också, fast jag ser det inte.
Det vet jag inte. Efter maten, tänkte jag.
Under kaffet eller desserten. Jag vet inte.
När jag känner att det är läge.
Jag tror inte att jag stannar efter att jag har sagt det.
Jag vet inte hur de reagerar.
De kanske inte ens gråter.
Lyssna... tillfället är inte det bästa.
Jag ringer dig senare.
Jag är rädd.
Jag är rädd för dem.
Okej. Ja.
Ja, hej då.
Förlåt.
- Förlåt. - Nej, det var mitt fel.
Är du okej?
- Jag? - Ja.
Ja. Hur så?
Jag vet inte. Du säger ju inte så mycket.
Ja, det är sån jag är.
Nej, det är bra. Vad vill du att jag ska säga?
Ingenting.
Jag är ledsen för det där i vardagsrummet.
Antoine som sa att era barn inte intresserar mig.
Jag vet inte varför han sa det.
Han vill alltid tro att jag är ointresserad.
Han har säkert försökt att vända dig mot mig.
Hur som helst, jag är ledsen för det.
Jag tänkte inte så mycket på det.
Jag är så van vid det.
Men varför säger du-
- att han skulle ha försökt att vända mig mot dig?
Det var bara en tanke. Jag känner ju Antoine.
Gör du?
Förlåt, men...
Jag förstår bara inte varför du sa det.
Antoine pratar inte om dig. Så ofta.
Nästan aldrig.
Och när han pratar om dig...
Nej.
Det var fel av mig att döma. Du har rätt.
Han tror...
Han tror att du inte vill ha med hans liv att göra.
Med honom, med mig, med barnen och hans jobb.
Vet du vad han jobbar med? Vet du hur han försörjer sig?
Jag vill inte kritisera.
Det får du absolut inte tro.
Det är ingen kritik.
Men vet du vad han jobbar med?
Han tillverkar verktyg.
I en liten verkstad inte så långt härifrån.
Jag vet inte ens själv...
exakt var det är.
Men alltså, han...
Han tror att hans liv inte intresserar dig-
-och därför så...
Han tror, tror jag, att det han gör inte är...
Att det inte är nåt som skulle kunna intressera dig.
Och jag tror inte att han har helt fel.
Eller så har jag fel. Kanske har jag fel.
Kanske.
- Men i dag hoppades jag... - Nej, nej, nej.
Vänta. Säg inget till mig. Okej?
Så är du snäll.
Jag föredrar att du säger det till honom.
Att säga det till mig...
Det förändrar ingenting. Det är inte min roll. Okej?
Jag skulle inte säga nåt till dig. Vi pratar.
Jo, men jag är inte så bra på att prata och de...
De väntar på mig.
- Ses vi där inne? - Ja.
- Kommer du? - Ja, ja.
Louis! Kom.
Stäng dörren. Jag vill inte att Antoine ser mig.
Då skäller han ut mig igen. Jag är nere på två, tre om dan.
Jag har slutat sluta. Jag kände mig för dum.
Är du okej?
Det är bra.
Tre ord, som vanligt.
Alltid dessa svar på två eller tre ord.
Som dina vykort.
- Eller leendet. Det lilla leendet. - Sluta nu.
Har de pratat med dig?
Suzanne gjorde det, va?
Du vet att de har saker att säga.
Och plötsligt kan de det, så de tar tillfället i akt.
De vet ju inte när de får nästa chans.
Suzanne.
Den stackaren vet ingenting.
Hon vet ingenting om dig.
Hon kan föreställa sig genom det hon fått berättat.
Och Antoine...
Du vet hur han är. Allt ska vara på hans sätt.
Problemet är...
att vi är rädda för tiden.
Tiden som du ger oss.
Och jag...
Jag har inga förhoppningar om att du stannar här så länge.
Och det är helt okej.
Men nu är du här.
Så... förlåt.
Förlåt för att de kommer att vara...
Hur ska jag uttrycka det?
Rakt på sak. Eller klumpiga.
- Det är ingen fara. - Jag kan föreställa mig dem.
De ställer sina frågor och du svarar med två tre ord, ditt lilla leende-
- som du ju gör. De kommer att bli så besvikna.
Jag har kanske inte två tre ord att svara med.
Kanske har jag två tre ord att säga.
Vilken tur!
Jag retas bara.
Men det räcker inte, Louis.
För Suzanne räcker det inte till nästa gång du kommer.
Och Antoine...
Han blir ännu bittrare.
Ännu mer uppgiven ifråga om dig.
Suzanne skulle vilja flytta. Hon har säkert sagt det till dig.
Hon vill leva ett annat liv. Långt härifrån så klart.
Och Antoine vill ha mer frihet.
Jag känner det på mig.
Han vill inte stå i skuld till nån. Till vem? Hela världen, antar jag.
Till mig mest. Och säkert också till Suzanne.
Det är dig de vill prata med om det.
Det är som om de behövde ditt tillstånd.
Och jag vet ju att du aldrig har velat ta ansvar.
Jag är inte den förstfödda. Jag är ingen fadersfigur.
Sluta snacka skit, Louis.
Spela inte dum. Det är inte en åldersfråga.
Använd skallen lite, så fattar du.
Ålder gör en inte till husets herre.
Jag var det när jag var barn.
Status, lön, tur...
skönhet, talang, mod. Allt fint man har.
Vissa saker föds man med, andra inte.
Måste jag måla upp allt för dig? Vem är författaren av oss?
Jag vet att du inte kommer tillbaka.
Uppmuntra dem. Ingen har nånsin gjort det.
Jag har försökt, men mina ord räknas inte.
Uppmuntra dem, Louis.
Ge dem tillåtelse att göra ditten och datten.
Fråga Suzanne, även om du inte menar det och det bara är tomt prat-
- om hon inte skulle kunna tänka sig att besöka dig några gånger om året.
Säg att hon får det.
Att hon har rätt till det.
Bor du kvar i bögkvarteret?
- Ja eller nej? - Nej, nej, jag har flyttat.
Va?
- Jag skickar mina brev till dig dit. - De eftersänder posten till mig.
Oroa dig inte. Jag föredrar det så.
Föredrar du att din mamma inte vet var du bor?
Det var som fan.
Det är komiskt.
Eller snarare, du är komisk.
Du har fortfarande inte fattat.
Tror du att vi inte älskar dig? Att vi inte förstår dig?
Du har rätt.
Jag förstår dig inte.
Men jag älskar dig.
Jag älskar dig.
Och det kan ingen ta ifrån mig.
Du kan använda det i en av dina pjäser.
Varför är du här?
Du kan säga det till din mamma.
Vaknade du och tänkte "Jäklar, det var tolv år sen sist"-
- "så jag ringer dem och säger att vi tar en grillkväll"?
Hur som helst, du ser bra ut. Det gläder mig.
Jävlar! Var fan är den dumma grejen?
Hur gammal är du nu?
- Jag? - Nej, vattenkannan.
Lovad vare Sankt Antonius.
För kyssarna. För Antoine. För maten.
Och för mig.
Kom.
Lukta på den. Tycker du att jag ska köpa den som julklapp?
Till mig själv.
Jag är 34 år.
Jösses.
Då har jag också blivit 34 år äldre.
Är det lång tid? Jag begriper mig inte på det längre.
Gör det du känner för, som alltid.
Helt otroligt.
Jag önskar att jag kunde ta en bild.
Det är helt galet hur du har din fars ögon helt plötsligt.
Men nog om det.
Vi behöver inte gråta i dag eller göra stora uttalanden.
Jag säger det här för...
för framtiden. Jag tänker på framtiden.
Men dagen bör sluta som den började.
Utan förpliktelser, utan allvar.
Och sluta bra. Helt enkelt bra.
Självklart.
- Idiotens alla höns hette "Denise". - Hon är psykiskt funktionshindrad.
Jag gick in i hönshuset och där var fullt av höns.
Så jag gick in och sa: "Vilka söta höns."
"Vad heter de?" Då svarade hon: "De heter Denise."
Så jag sa: "Denise är fint. Vilken är Denise?"
Och hon sa: "Nej, alla heter Denise."
Hon kallade alla höns för Denise.
Kommer jag till helvetet för att jag alltid gapskrattar åt den historien?
Hon är väl handikappad? Hon har nån kromosomrubbning.
Ja, hon är kromosomrubbad. Typ trisomi 25, 32, 48.
Alla hennes kromosomer är rubbade.
Nån borde ha sagt åt henne: "Nej, kalla inte alla hönor Denise."
Jag gillar det inte alls.
Jag gillar det inte. Det är elakt och opassande.
Jo, men det är ju roligt!
Sankta Catherine.
- Är du okej? - Ja. Hur så?
Vill du göra nåt annat?
Vill du gå en sväng? Vi kan spela ett spel.
- Du och dina jävla spel. - Far åt helvete.
Spel vet jag inte, men...
Jag skulle vilja...
Vad då? Det gamla huset?
- Ja. - Va?
Han vill se det gamla huset. - Jag kan köra dig dit, om du vill.
Varför vill du åka dit? Är du dum eller vad?
Han är inte dum. Låt honom vara. Det är du som är den dumma.
Men, Louis, ärligt talat, varför vill du åka tillbaka dit?
Har du glömt nåt i ditt rum?
Nej, jag...
Jag vet faktiskt inte.
Jag är bara nyfiken på...
att få se stället igen och se hur det har utvecklats.
Hur tiden har förändrat det-
-eller misshandlat det.
Men det är inte ens till salu. Du kommer inte in i det.
Häromdan körde jag förbi där-
-och huset är helt övergivet.
Jag förstår inte. Vill du tillbaka till det rucklet-
- för att se hur tiden har misshandlat eller förändrat det?
Kan du inte hitta på nåt mer idiotiskt som vi kan göra?
Nej, jag menade inget illa med det.
Nej, det är tydligt.
Det tog oss 20 år att lämna stället och nu vill du tillbaka dit och se-
- om vinden har blåst upp höstlöven konstnärligt på det rostiga taket?
Vad fan angår det oss? Jag fattar inte.
Låt honom vara nu, Antoine. Han vill bara ta en liten åktur.
- Jag följer med, om du vill, Louis. - Det spelar ingen roll.
- Nej, det var en dålig idé. - Klart det var.
Jag skulle vilja åka till Auschwitz och runka i torkat blod för en dikt.
Antoine, nu räcker det. Du är osmaklig.
Okej, Louis. Berätta nåt för oss.
Lite skvaller.
- Skvaller? Jag kan inget skvaller. - Då får du hitta på.
Skvaller i branschen.
Vem har legat med vem och vem som hånglat med vem.
- Dina fingrar stinker. Har du rökt? - Ditt glas.
- Nej, det är bra. - Du har rökt.
Jag har inget skvaller. Jag går inte ut så mycket.
Vill ni ha en kopp kaffe? Jag ska sätta på en kopp ändå.
Hur länge ska ni fortsätta med era artighetsfraser?
Hur angår det dig?
Tyst! Jag pratar inte med dig. Du är hela tiden på mig.
Du klagar på mig så fort jag öppnar munnen-
- och kallar mig dum. Jag pratar inte med dig, så lägg av.
Barn, sluta nu.
Hör du hur hon talar till mig?
Det är välförtjänt.
- Så talar du aldrig till mig annars. - Men nu börjar jag, okej?
Jag talar så när du retar gallfeber på mig!
Okej, då förstår jag.
Vad gulligt det är. Du är så himla gullig, va?
Du vill verka cool för att din bror är här. Är det så?
Hon vill imponera på dig.
Funkar det? Är du imponerad, Loulou?
Vad snackar du om? - Säg till honom, mamma!
Suzanne, grannarna.
Nu får du ju skärpa dig! Det har inget med Louis att göra!
Varför ska du alltid förödmjuka mig? Varför förödmjukar du allt och alla?
Dra åt helvete!
Men, Suzanne, kom tillbaka.
- Tänker du låta henne gå? - Hon kommer tillbaka.
Men varför?
Ja, jag tar gärna lite kaffe.
"Ja, jag tar gärna lite kaffe"...
- Antoine... - Antoine, vad då?
Antoine, Antoine, Antoine... Vad? Ja, det är mitt jävla namn!
Jag heter Antoine! Dygnet runt! Jag är så jävla trött på det!
Okej. Min tajming är inte den bästa.
Jag skulle säga att jag är glad att vi alla är samlade.
Lite senare kanske.
- Förlåt, Catherine. - Det är lugnt.
Louis?
- Förlåt. - Förlåt.
Martine frågar efter dig. Det är dessert om 30-40 minuter.
- Jag kommer strax. - Okej.
Jag är ledsen.
Hur lång tid?
Hur lång tid, vad då?
Hur lång tid tills du...
Hur lång tid...
Antoine sitter ensam där uppe.
Du kanske kan prata med honom.
Jag kommer.
Jag behöver röka. Jag ska iväg och köpa cigg.
Du kan bara... Nej, det var inget.
Jag vet.
Schysst att inte tjalla på mamma, men jag gillar inte hennes lyxcigg.
Jag röker inte så mycket, men när jag röker, så röker jag.
Och du behöver röka nu.
Ska du med? Vi kan ta bilen, om du vill...
Vad då? Prata?
Nej. Eller jo, kanske.
- Ja. Jag behöver lite luft. - Okej.
Då åker vi.
Jag kom inte i förmiddags. Jag reste under natten.
Jag kom jättetidigt för att se soluppgången på flygplatsen-
-och äta på det lilla kaféet.
Först tänkte jag överraska er och komma tidigare, till frukosten...
men jag beslutade att vänta till rätt ögonblick.
Varför säger du det till mig?
Vad ska jag svara på det?
Jag vet inte. Jag ville bara säga det till dig.
Det är inte viktigt.
Jag sa det för att det är sant och för att du skulle få veta det.
Börja inte nu, okej?
- Vad ska jag inte börja med? - Med det där, Louis.
Börja inte pladdra om flygplatser och frukost-
- och om när du skulle komma. Jag vill inte lyssna på det.
Du tog alltså nattplanet. Hur gick det? Få höra då.
Kom igen nu.
Det gick väl bra. Det är bara en kort flygning.
Jag bor inte i Långtbortistan, även om ni tror det.
Det är inte så svårt att komma hit.
Jag behöver inte säga nåt mer om du inte vill prata.
Jag lyssnar, okej?
Kom igen. Berätta nu. Jag ska inte stoppa dig.
Låt mig få höra om flygplatsen och kaféet.
Det är värmen som gör mig galen.
Du har rätt. Det är inte viktigt.
Jag trodde bara att det...
skulle glädja dig eller roa dig att höra...
att jag åt på flygplatskaféet. Kommer du ihåg det stället?
Och sen väntade jag.
Jag kunde ju inte komma i gryningen och skrämma livet ur folk.
Jag föreställer mig Suzanne stå och hota mig med ett gevär.
Hon blir så virrig.
Hon hade vänt det åt fel håll och skjutit skallen av sig.
Är du klar nu?
Jag väntade helt enkelt-
-och väntandes tänkte jag...
Väntandes? Väntandes!
Medan jag väntade tänkte jag för mig själv:
"Detta måste jag säga till Antoine." Att jag väntade utan att bry mig.
"Bara han kan förstå det." Så nu berättar jag det för dig.
De andra hade bara blivit stötta över att vi kunde ha fått mer tid ihop.
Det var trevligt att hänga själva. Du förstår vad jag menar.
Det är exakt sånt där.
Det är det jag menar. Just det.
Dravlet som jag måste höra på vare sig det är sant eller inte.
Jag vet det. Jag är fan ingen idiot.
Det har jag inte glömt om dig. Allt dravel, dina evinnerliga ord-
- som gör en helt förvirrad och blåst i skallen.
Och jag förstår inget av det.
- Du är sjuk, Antoine. - Är jag? Det är du som är sjuk.
Jag kan din historia utantill. Om flygplatsen och kaféet.
Med alla dina små idiotiska detaljer.
Och mannen med fritösen. Frityrstanken som fastnat i kläderna.
Och hur du satt nästan helt ensam på flygplatsen.
Man kunde höra en fluga surra.
Och du är där och gjorde vad? Läste du en tidning?
Du läste säkert en tidning. Eller en sån där affärstidskrift-
- tryckt på glättat papper med stora, röda bokstäver.
Jag vet inte heller varför du har kommit, Louis.
Inget vet och ingen förstår det.
Och det stör dig, för om vi bara visste det...
Då kunde du ha åkt igen eller aldrig behövt komma.
Tror du det är viktigt för mig?
Tror du att jag bryr mig om flygplatsen, kaféet, din tidning?
Då har du helt fel. Det är inte viktigt för mig.
Det är inte viktigt för mig längre!
Det var inte det du tänkte på på flygplatsen.
Och du tänkte inte på att säga det till mig.
Det är nåt som du säger för att fylla tomrummet mellan oss.
Jag sitter här bredvid dig och du bara diktar.
Diktade du ihop det för mig?
För att jag skulle känna mig speciell?
Av att veta att du kunde ha tillbringat mer tid med oss?
Det var inte det du tänkte, för du känner inte mig.
Och man delar inget med människor som man inte känner.
Har vi nånsin känt varandra?
Du sa det för att du inte visste hur du skulle ta mig.
Du tänkte:
"Jag har pluggat, levt och skrivit. Jag kan ta honom på rätt sätt."
Jag upplever ofta att folk inte vet hur de ska ta mig.
"Den där Antoine måste man lära sig att ta."
Som om man sa så om nån man gillar, eller ett djur i bur man vill dränka.
Det var det du gjorde på flygplatsen.
Du tänkte ut en taktik för hur du skulle ta mig.
Men jag pallar det inte.
Jag vill inte veta av det.
Vad kom du för?
Jag vill inte veta det! Jag bryr mig inte.
Huruvida du är här eller inte är inte mitt problem.
Du åker, du kommer, du ger dig av. Jag bryr mig inte ett skvatt om det.
Allt är inte fantastiskt här i livet, här i ditt pyttelilla liv.
Du satt där på flygplatskaféet och tänkte inte på nånting.
Du satt där med ditt skitkaffe och tänkte varken på mig eller andra.
Du bara satt där och levde ditt skitliv-
- så sluta för helvete att plåga oss andra med det!
- Antoine... - Nej!
Jag vill inte vara här. Jag vill inte lyssna på dig.
Jag är rädd. Är du nöjd?
Folk har hela tiden nåt att berätta för mig. Och jag ska jämt lyssna.
Men jag vill inte lyssna och jag vill inte prata.
De som inte säger nåt ska vara så bra på att lyssna.
Men jag håller käft för att folk ska lämna mig ifred.
Förstår du det?
Gör du?
Jag förstår.
Lysande.
Förresten... Pierre dog i förra veckan. I cancer.
- Pierre? - Jolicoeur.
Pierre Jolicoeur. Din Pierre.
Jag får gå och hjälpa till med desserten.
Antoine, är det du?
- Jag undrar var de håller hus. - Va?
- Var är alla de andra? - Ingen aning.
Här-håll den här medan jag...
Jag tyckte att jag hörde nån.
Ska jag inte hämta de andra? Jag tror det var Antoine.
De kommer när de är klara. Hjälp mig nu med det här.
- Jag förstår inte. - Vad?
Tror du att du är den enda?
Du är vacker när du ler.
Tror du att bara vi inte förstår? Tror du att hon där uppe förstår?
Det är ingen som förstår nåt av det.
Är inte det det sköna med det?
Antoine och Louis har visst bråkat.
Tror du?
Antoine!
Vi kommer!
Det var ingen dramatik. Jag var ung, jag minns inte så mycket.
Men det fanns ingen dramatik, inga tragiska saker, svek eller mord.
- Varför undviker han oss då? - Så tänker han inte på det.
Han känner inget behov av oss. Han vill hålla distansen.
Till och med i vardagsrummet håller han distansen.
Det är han som är olycklig, han som missade alla de åren.
Och livet gick bara vidare precis som det gör i dag.
Som i böckerna.
Du kan välja att vara olycklig, men bara för att det är lätt.
- Välj lyckan i stället. - Det är lätt att säga.
- Det är ändå över snart. - Är det? Varför?
- Okej... - Ja.
Förrätter, huvudrätter, snacks och så vidare, nej.
Men desserter? Det har jag full koll på.
Jag har...
Jag har en sak att berätta. Flera saker, faktiskt.
Jag kommer tillbaka. Jag ska komma oftare.
Och skriva.
Jag ska skriva mer. Oftare och längre.
För att...
jag ångrar mig.
Jag ångrar den tid som vi har förlorat.
Suzanne, om du vill så är du välkommen hem till mig.
En helg, en vecka-vad du vill. Vi ordnar det.
Och, Antoine...
Vi kunde kanske äta middag och fortsätta samtalet vi påbörjade.
I lugn och ro.
- Antingen här eller hos mig. - Jag har fullt upp på jobbet.
En helg?
- En helg. - Helgerna är lika...
Jag tror att alla kan överleva en helg, Antoine.
Du får. Du har rätt till det.
- Du älskar ju stan. - Älskar jag stan?
Ja, du älskar stan.
Nu måste jag åka.
Vad gör du nu?
Självklart, när alla mår bra, då mår Antoine dåligt.
- Eller städar du upp, Antoine? - Knappast.
Vad är det med er två? Är ni fulla? Är ni höga?
- Har ni rökt tillsammans? - Han är van vid det.
Kom, jag kör dig. Du åker inte taxi två gånger samma dag.
- Men inte redan nu? Va? - Sa han inte det?
Men nej, nej... Du äter väl med oss, Louis?
Förlåt, då missförstod jag det. Sa du inte att du hade ett möte?
- Ett möte i kväll. - Är du galen, Antoine?
Nej, jag lyssnar. Okej?
Han sa att han måste åka, så jag erbjöd mig att köra honom.
Det tar mig 30-40 minuter. Inte mer än till din mamma, va?
- Ja, det stämmer, min älskling. - Då hinner jag precis till middan.
Vad sa du? 40 minuter? När körde du sist till flygplatsen?
Varför bryr du dig? Du är aldrig där.
Jag är fan där för jämnan! Julien bodde ju där.
Okej då, en timme, en och en halv.
Men han åker inte taxi igen.
Det är inte det det handlar om! Det är det inte!
Louis, jag förstår inte. Åker du?
Jag kan köra dig i kväll eller i morgon.
Du kan sova här och äta frukost här.
- Vad gäller mötet? - Ja, vad är det för möte?
Är det verkligen så viktigt?
Kan det inte vänta?
Alltså, ärligt talat. En söndag? Ursäkta mig.
- Du sa i bilen att du måste dit... - Nu är du tyst!
Vad är problemet?
Vi hade så trevligt.
Och så plötsligt-poff!
Varför, Louis?
Varför?
För att...
jag har ett möte.
Tack. Kom.
Vänta. Släpp honom, Antoine!
- Louis, vad är det som händer? - Antoine, jag tar på den själv.
Men vad är det här för cirkus? Ni är galna, bägge två!
Han får bara inte missa planet.
Men vi får väl säga hej då?
Okej, sätt igång då. Hej då.
För två sekunder sen satt vi och åt i lugn och ro.
Vi hade så trevligt och så kör du igång.
Du söndrar och förstör allt!
Jag lovar dig. Jag glömmer inte det här.
Din bror försökte... Jag förstår inte.
- Det är okej, mamma. - Okej, pussarna. Puss, puss.
- Vänta! Jag kör honom. - Louis, låt mig få köra dig.
Suzanne, nej, sluta! Jag kör honom! Okej?
- Vi hinner inte köra som en... - Som en vad då? Säg det!
Jag kör honom, punkt slut. Jag är tillbaka om en timme.
Du kan vara så obehaglig.
Du hör och ser inte dig själv.
Hur du sårar honom, hur du talar till mig. Och till din fru!
Du är en liten skit.
- Försvara mig då! - Klart hon försvarar dig!
Suzanne?
Jag förstår inte.
Får jag hälsa på dig?
Kom nu, Louis. Louis!
Hej då, Catherine.
Släpp honom då! Är du dum i huvudet?!
Vad har jag gjort?
Det du gör är att du förstör våra jävla liv-
- och vår jävla dag med Louis med ditt tjafs och din brutalitet.
- Min brutalitet? Jag? - Ja, du, så klart.
- Antoine... - Låt mig vara!
Lugna ner dig. Det är inte så farligt.
Lugna ner dig. Var inte så brutal.
Jag är inte brutal. Jag försöker hjälpa till.
- Antoine, du är inte brutal. - Nej, och du är godheten själv.
Du är både brutal och dum!
Du vet ingenting. Okej? Du fattar ingenting, din lilla idiot.
Och du ska bara hålla käft!
Antoine, sluta! Jag förbjuder dig att säga så till din syster!
Okej, vet ni vad? Lös det själva.
Jag ville bara hjälpa till, men klantade till det igen.
Så varsågod, Louis. Varsågod, säg det. Varsågod!
Nej.
Han sa: "Jag måste åka." Han använde precis de orden.
Är det mitt fel ändå? Är det mitt jävla fel då?
Jag är så jävla trött på att ni tar mig för en idiot.
Det var inget fel med det jag sa eller gjorde.
Kom, nu går vi.
Jag är less på det, det är orättvist. Sluta behandla mig som ett spån.
Det är orättvist! Ni får inte!
Ni kan inte alltid ha rätt och alltid vara emot mig. Gör inte det mot mig!
Gråt inte, Antoine.
- Rör du mig så dör du! - Sluta!
Louis, rör honom inte.-Antoine.
Antoine, kom hit. Släpp honom. Rör honom inte. Gå bort från honom.
Antoine, det är över nu.
Kom.
Det är över.
Vi ska vara bättre förberedda nästa gång.
.:: Www.HoundDawgs.org::. .:: Newest NORDiC RETAiL!::.
Till minne av François Barbeau.
Text: Thomas Jansson Scandinavian Text Service 2017.
Ansvarig utgivare: Kristina Pesznecker Scanbox Entertainment Sweden AB